Fillm obsahuje jazyk a scény,
které nemusí být vhodné pro všechny.
Doporučujeme sledovat v soukromí.
Signál 112, přepínám.
Signále, u 2. nemocnice jsou tanky s písmenem "Z".
- Vidíte je? - Ano, na vlastní oči.
Mám vizuální kontakt u 2. nemocnice.
Naproti kostelu, jak jsou zaparkované autobusy.
Přijely tam tanky s písmenem "Z".
Natoč to.
To bylo poprvé,
co jsem viděl "Z", ruský symbol války.
Nemocnice je obklíčena.
Tucty doktorů, stovky pacientů a my.
Ano, jsem s novináři.
Ano, jsem s těmi novináři.
Neměl jsem vůbec představu o tom,
co by se nám stalo, kdyby nás chytli.
Otáčejí hlavně.
Rychle. Rychle.
20 DNÍ V MARIUPOLU
DEN 1
24. února 2022
Město se zdá být normální.
Někdo mi kdysi řekl: "Války nezačínají výbuchy,
začínají tichem."
Když jsme si uvědomili, že invaze je bezprostřední,
náš tým se rozhodl zamířit do Mariupolu.
Byli jsme si jisti, že bude jedním z hlavních cílů.
Ale nedokázali jsme si vůbec představit
ten rozsah a že celá země bude pod útokem.
Rozhodl jsem se vést speciální vojenskou misi.
Nechceme okupovat ukrajinská území.
Nehodláme nikoho k ničemu nutit za použití síly.
Jedná se o akt sebeobrany proti hrozbám, kterým čelíme,
a před ještě větším problémem, než jakému čelíme dnes.
MARIUPOL
Hodinu poté, co jsme dorazili,
dopadly první bomby na okraj města.
Vojenská základna se systémy protivzdušné obrany.
Rusové si čistí oblast pro válečná letadla.
HRANIČNÍ OBLAST
Obrovský přístav, průmyslové město,
most na Krym.
Byli jsme tu před osmi lety, když se ho Rusové pokoušeli obsadit.
A bez jakýchkoliv pochyb to hodlají zkusit znovu.
Jeli jsme na levý břeh,
do části města, která je nejblíž Rusku.
Můj syn je v práci, jsem tu sama.
Kam mám utéct? Kde se mám schovat?
Prosím, řekněte mi to.
Tohle je první osoba, se kterou jsem dnes mluvil.
Běžte domů a schovejte se do sklepa.
Nevím, jestli mám dál natáčet, nebo se ji pokusit uklidnit.
Běžte domů a zůstaňte tam.
Nestřílejí na civilisty, běžte domů.
- Běžte domů a nikam nechoďte. - Čekám na svého syna.
Brzy by se měl vrátit z práce.
Běžte domů, on přijde z práce domů.
A nedopadne nějaká střela na můj dům?
Ne, nedopadne. Zůstaňte ve sklepě.
Přestaň, do prdele, přestaň to házet dolů!
Spletl jsem se.
O hodinu později dopadají bomby na tuhle oblast.
Něco sem dopadlo a začalo to hořet.
A byl tam silný zápach.
Hmm... Je podle vás možné, že Mariupol
se dostane pod kontrolu Ruska?
Je to možné, ale doufám, že ne.
To bych fakt nechtěl.
A co byste chtěl?
Chtěl bych v klidu a míru žít na Ukrajině.
Díval jsem se dneska na tu Putinovu řeč. Kurva.
Jak tam krásně mluví ke svým lidem, tak krásně,
že je naprosto nezbytně nutné zaútočit na Ukrajinu,
protože jinak Ukrajina napadne Rusko jako první.
Blbost.
Vážení občané Ukrajiny...
bylo vyhlášeno stanné právo.
Je to důležité pro bezpečnost naší země a pro naše vítězství.
Zachovejte klid. Dodržujte prosím
instrukce vojska a místních autorit.
Vyvarujte se dezinformacím ze strany nepřítele.
Střílí do našich oken.
Není žádný pokyn pro evakuaci města,
ale někteří lidé ho přesto opouštějí.
Všechno zničili a vyplenili.
Musela jsem utéct ze svého domu a všechno tam nechat. Co to je?
- Nechoďte za mnou. Stačilo! - Jak se jmenujete?
Já nemám jméno.
- Aspoň křestní. - Ne.
Jak se jmenujete?
Naser si, děvko!
Chápu jejich zlost.
Jejich země je pod útokem.
Je to taky naše země
a my chceme vypovědět její příběh.
Ve městě nejsou prakticky žádné bombové kryty,
tak se lidé ukrývají ve sklepech svých domů.
Najednou vypadnou světla.
Uklidni se, děťátko.
Mami, neboj se. Prosím, neboj se.
Všechno je v pořádku, jasný?
Dobrá, tak čau.
Všechno bude v pořádku.
Proč jsi naštvaný?
Já nechci umřít.
Doufám, že to brzo přestane.
Dneska jsem se vzbudil...
a padaly bomby.
A uvědomil jsem si, že začala válka.
Poslali jsme videa a fotky našim editorům.
Válka začala.
Ukrajina je teď národem ve válce.
190 000 ruských vojenských jednotek
se blíží od severní, východní a jižní hranice Ukrajiny.
Rusko postupuje rychle.
Sotva Putin dokončil svou řeč,
začaly bombové a letecké útoky.
Sirény leteckého poplachu zněly prakticky nepřetržitě.
Charkov na východě a Mariupol na jihu
jsou pod těžkým útokem.
Ve vzduchu je cítit spousta hněvu.
Nenávist vůči Vladimíru Putinovi je doslova hmatatelná.
DEN 3
Ukrajinské vojenské jednotky zničily
ruské dopravní prostředky a vojenské jednotky.
26. února.
Tohle je nouzové vysílání rozhlasu.
Rusové začínají obkličovat město.
Zabírají periferie a blokují cesty na okrajích města.
Čtvrtina obyvatel odjela.
Ale většina se jich rozhodla zůstat.
Tohle je fitness centrum Terrasport.
Dnes je to jeden z největších provizorních úkrytů ve městě.
Lidé lepí pásky na skla,
aby nebylo tolik střepů, pokud by dopadla bomba.
Nebojím se ani tolik o sebe, ale o svého syna.
Kdybych neměla dítě, tak bych zůstala doma.
Bojím se o svého syna, který se sotva narodil.
Čím jsme si tohle zasloužili?
Čím se lidé tady provinili?
Nechápu to. Proč tohle? Je to nesmysl.
Tahle žena
je ta, které jsem první den řekl, aby zůstala doma.
Řekli jste mi, abych šla domů,
že nebudou střílet na civilisty.
Tak jsem šla domů.
A pak nás zasáhli.
Omlouvám se.
Jsem rád, že je v pořádku.
- Běž si lehnout za Lilyou. - Já ale nechci.
Když se dívám na všechny tyhle děti,
myslím na své dcery.
Také musely opustit svůj domov kvůli téhle válce.
Přicházejí zprávy z celé Ukrajiny,
a já se nemůžu zbavit pocitu,
že se tomuhle městu stane něco strašného.
Podle Ukrajinců byly vypáleny rakety na civilní objekty.
Ačkoliv Rusové tvrdí,
že neútočí na civilisty.
Ta nejhorší noční můra se stala skutečností,
tisíce občanů se snaží uprchnout ze země.
A ti, kteří zůstali, zaplavují bombové kryty
ve strachu z nočních bombových útoků.
Ukrajinští vojáci jako tito se pustili
do náročné obrany Mariupolu,
protože coby obrovský přístav, je ekonomicky zásadní
a protože se jedná o velké město jen 50 km od Ruska,
je také strategické.
Pro obě strany v této válce hraje velmi zásadní roli.
DEN 4
27. února
Vojáci hlídkují kolem 2. nemocnice
jen pár kilometrů od frontové linie
na okraji města.
Rusům se zatím nepodařilo obranu prolomit.
Letadlo, schovejte se!
Poprvé, co jsme v Mariupolu,
slyším zvuk vojenské stíhačky.
Žeňa říká, že na nebi došlo k explozi.
Nějaké letadlo.
Vojáci jsou napjatí
a nechtějí být natáčeni.
Máte novinářský průkaz?
Ano.
Nenatáčejte, prosím.
Pochopte, tohle je historická událost.
A nezdokumentovat ji je nemožné.
V tom nás přeruší
siréna ambulance.
Potřebujeme resuscitovat.
Je to dívka.
Moje holčička. Bože!
Saňo, dáme ji na nosítka.
Vemte ji ven, dejte ji sem. Rychle!
To zvládneme.
Prosím, zachraňte mé dítě.
Jdeme.
- Dýchej, dýchej. - Tady jsou nástroje.
A střenku pro dětskou intubaci.
Tady je pero.
Druhá dávka adrenalinu.
Natočte, jak ti zkurvysyni zabíjejí civilisty.
Ukažte tomu bastardovi Putinovi oči tohohle dítěte
a všech těch doktorů, co tady pláčou.
Zasranej bastard.
Takhle zachraňuje lidi. Ukažte mu to.
Je dobře, že je tu tisk. Natáčejte to.
Odstupte.
Evangelina, čtyři roky.
Američtí důstojníci upozorňují, že se ruské jednotky
uchylují ke starým, brutálním praktikám,
obléhání měst a útočení na civilisty
a infrastrukturu ze vzdálenosti.
... zásahy dělostřelectva a letecké útoky.
Těžké ztráty během
neustálého ostřelování obytných budov.
Univerzita je v plamenech.
"Ukažte tohle Putinovi",
řekl doktor reportérovi AP.
Ten doktor chtěl, aby Putin viděl, cituji:
"Oči toho dítěte a oči těch plačících doktorů."
Kdokoliv, kdo by chtěl opustit Mariupol
bude muset vyrazit během zítřka,
protože pak se očekávají uzávěry posledních cest.
DEN 7
Nic se nemění.
2. března.
Ruské útoky způsobují
problémy s internetem a elektřinou.
- Dejte mi helmu. - Podejte mi stetoskop.
Všichni mezinárodní novináři,
které jsme potkali v Mariupolu, už odjeli.
My jsme se ale rozhodli zůstat ještě pár dní s týmem mediků.
Jeli jsme na levý břeh,
kde probíhají ty nejtěžší boje.
- Jaké je číslo toho bytu? - 55.
Tahle žena stála na své verandě,
když dopadla bomba na dům naproti přes ulici.
Střely však nedopadají jen na levý břeh.
K útokům aktuálně dochází na území celého města.
Co se stalo na ulicích Kirova?
Dopadly tam střely a bylo tam mnoho obětí.
Hořela tam auta a všude byly šrapnely.
Rusko tvrdí, že neútočí na civilisty.
V této oblasti jsou jenom civilisté, neviděli jsme tu žádné vojáky.
- Zkontrolujte tlak krve. - Pojďte se mnou.
Musím říkat něco víc? Tohle byl mladý muž.
Tohle jsou místní obyvatelé z Kirova, které sem dovezli po bombardování.
Je to normální klidná čtvrť.
Zasáhlo vás bombardování?
Známe její jméno? Má rozbitou hlavu.
Tady, podívejte.
Vidíte?
Natočte tohle.
Raz, dva, tři.
Jedeme, jedeme.
Jdeme.
- To jsou obyvatelé Kirova? - Ano, tihle všichni.
- Potřebujeme pomoc. - Kam s ním?
- Na operační sál. - Běžte na ten druhý.
Můj syn. Můj synáček.
- Byl poblíž školy. - Jaké školy?
29. školy.
Měl 16 let.
Chlapec hrál fotbal
se svými kamarády, když začalo bombardování.
Zcela mu to zničilo nohy.
Synku, synku, synku...
Můj synáček.
Ilja, 16 let.
Frontová linie se přibližuje.
Poslali jsme všechny fotky a videa.
Upozornili jsme editory, že obsah je opravdu silný.
Bolestivý obsah.
Je utrpení se na to dívat.
Ale musí být utrpení se na to dívat.
V přístavním městě Mariupolu
podle místních autorit jde o stovky obětí.
Otec, zcela pohlcený zármutkem
nad tělem svého 16letého syna Ilji.
Elektřina nefunguje.
Internet nefunguje.
Rusové se blíží.
Mariupol čeká na svůj osud.
DEN 8
3. března
Lehněte si na zem, dolů na zem.
Bomby dopadají do sousedství nemocnice.
Zůstaňte na zemi, nevstávejte.
Mami, to bude v pořádku.
Zůstaň na zemi a nehýbej se, prosím tě.
Jsi pro mě nejdůležitější.
Mysli na nás.
Prosím, nevstávej.
Děvčata, zůstaňte na zemi.
Bože, ochraňuj nás.
Pacienty dáváme dál od oken.
Den za dnem jsou podmínky
v nemocnici horší a horší.
Tohle je jeden z chlapců, kteří byli zasaženi,
když hráli fotbal.
Doktoři se na něj usmívají,
ale slyšel jsem je šeptat,
že mu budou muset amputovat nohu.
Už nejsou téměř žádná antibiotika na zastavení sepse.
Bolí mě ta noha.
- Ta, co vám zůstala nebo ta druhá. - Ta, co zůstala.
Dál pracujeme bez elektřiny, vody nebo dodávek tepla.
Dochází nám zásoby.
Nemáme dost léků na bolest.
Už jsme tu takhle víc než týden.
Někteří i víc.
Pokračujeme v práci.
Internet a telefony nefungují.
Posílám krátké depeše
svým editorům přes satelitní telefon.
Márnice je plná.
Doktoři ukládají těla do skladů.
Projdeme tam. Opatrně.
Zůstáváme přes noc v nemocnici.
Zatím se to zdá být nejbezpečnější místo.
Střílejí a střílejí...
Dobrá lidi, musíme se uklidnit.
My teda rozhodně nejsme klidní.
Celý svět se rozpadá a my si tady kouříme.
- Nerozpadá se. - Ale jo.
DEN 9
Z našeho pozorovacího stanoviště na sedmém
patře nemocnice vidím,
že bitva na frontové linii pokračuje.
Rusové se stále pokouší obsadit město.
- Krvácí na hlavě. - Co budeme dělat?
- Volali jste tým z JIP? - Nemám puls.
Je tu celý tým.
Kiril, 18 měsíců.
Nastavte defibrilátor na modrou.
- Zkusíme to ještě. - Ještě jednou.
- Srdce. - Bože.
Nemohli jste ho zachránit?
Proč?
Ale proč? Proč?
Celou noc jsme seděli
v sedmém patře nemocnice,
a doufali v navázání spojení,
abychom mohli šířit tyto záběry.
Nic nefunguje.
Přemýšlím o všem, čím si tahle země
prošla za posledních 8 let.
O všem, co jsem natáčel.
Revoluce lidské důstojnosti.
Anexe Krymu.
Ruská invaze na Donbas.
MH17.
Obléhání letiště v Doněcku.
Válka, která se zdá být nekonečná.
Tisíce lidí zemřely.
My pokračujeme v natáčení.
A věci se stále nemění.
A jsou čím dál horší.
Propaganda všechno převrací naruby.
Myslím na své dcery.
Narodily se do světa ve válce.
Přál bych si, abych je teď mohl vidět.
Ale mám jen satelitní telefon,
abych se mohl spojit s redakcí.
Řekli jsme jim: Mariupol je obléhán.
Rusové zabíjejí civilisty.
My vytrváváme.
Řekněte naším rodinám, že je milujeme.
Evakuace z dvou obléhaných měst
na Ukrajině se protáhla kvůli informacím,
že Rusové porušují dočasné příměří.
Město je obléháno ruskými jednotkami
a není cesty ven
ani pro humanitární pomoc.
Situace v Mariupolu je opravdu otřesná.
Konvoj, který měl odvézt lidi z města,
musel být zastaven a Rusové
nadále pokračují v ostřelování města.
To jsou slova starosty.
Aktuálně nemáme žádné informace
o tom, co se ve městě děje.
DEN 11
Město Mariupol je obklíčené ze všech stran.
Jste zcela obklíčeni.
Nechceme žádné zbytečné oběti.
Máte možnost odejít z této válečné vřavy.
Odevzdejte dobrovolně vaše zbraně.
Tohle je aktuálně jediný signál,
který lze chytit v Mariupolu.
V dalších týdnech bude Rusko bombardovat
budovy, přeruší dodávky elektřiny, vody a zásob,
a nakonec, to nejdůležitější, mobilní signál,
rádiový a televizní signál.
Musíme opustit nemocnici,
abychom se pokusili nalézt spojení...
a abychom se přesvědčili o tom, co se děje ve městě.
Letecký útok.
Je to v přístavu. Do prdele!
4. března.
Nákupní centrum nedaleko nemocnice bylo zničeno.
Zatraceně, potřebujou pomoc.
Co to sakra je?
- Nejsme tu chráněni. - Možná ne.
Proč ty věci musí krást právě teď?
Je to pitomec.
- Co se stalo? - Dostali Foxtrot a Eldorádo.
- A tohle je co? - Elektronika.
- Foxtrot... to myslíš přístav? - Jo.
- A co lidi tam? - Byli tam mí kamarádi.
Vybouchlo to 10 metrů od mých kamarádů.
Nevím, jestli to přežili...
Jak hledáme spojení,
chodíme ze čtvrti do čtvrti.
Domy, které jsme viděli před pár dny stát, jsou zničené.
Podívejte, jak vypadá můj dům.
Lidé dobří, co se to tu děje?
Nemáme elektřinu, nemáme co jíst, nemáme léky.
Nemáme nic.
Podívejte, co se stalo s mým domem.
- Odkud jste? - Z Charkova.
Copak nemůže nikdo nic udělat? Oni nás tu zabíjejí.
- Jak se jmenujete? - Ludmila.
- Ludmila a jak dál? - Amelkina.
- Tohle býval váš dům? - Jo.
Pokračujeme podle kouře.
Zasažené domy jsou v plamenech.
Humanitární koridor byl otevřen 5. března.
Vozidla začala opouštět město
a brzy je zablokovaly ruské jednotky.
Pak byla cesta uzavřena.
Dnes se cesta neotevře. Nedospěli k dohodě.
Mezinárodní organizace tlačí
zúčastněné strany, aby vytvořily koridor.
Je zde mnoho humanitární pomoci.
Ale aby mohla dorazit, je potřeba otevřít koridor.
Dobrá, koridor. Ale kam máme jít pak?
Potřebujeme nějaké informace, nemáme absolutně žádné.
My sami bohužel nevíme.
Jsme izolovaní od zbytku Ukrajiny bez možnosti komunikace.
Kdo se o nás postará?
Můžete mě natočit? Možná to uvidí má matka. Nám nic nefunguje.
Můžete mi říct, jaká je situace?
Momentálně jsme bez vody a bez plynu. Vaříme venku.
Děti jsou vystrašené.
Padají bomby.
HUMANITÁRNÍ KORIDOR JE DOČASNĚ ZRUŠEN
Červený kříž, policie, ukrajinští vojáci,
všichni se pokoušejí uklidňovat lidi.
Okraje města jsou odstřelovány.
Země je zaminovaná.
Vyjednávání o vytvoření bezpečného koridoru pro civilisty selhala.
Jsem na stejné lodi, jako vy. Taky mám rodinu, o kterou se bojím.
Bohužel momentálně je nejbezpečnější zůstat ve městě,
ve sklepech, v úkrytech a tak.
A sklepy ve městě jsou bezpečné?
Momentálně je to to nejbezpečnější, co máme.
Musíte zachovat klid.
Pokud bude evakuace, budeme vás informovat megafony ve městě.
Leží tu nějaké tělo.
Natočte to, hoši, ať celý svět vidí tenhle chaos.
Natáčíme to všechno.
Čím víc si lidé uvědomovali, že jsou uvězněni,
tím zoufalejší začínali být.
Ukradli úplně všechno.
Můj dům je zničený a mé auto shořelo.
Co se stalo?
- Natašo, jsi tu? - Ano.
Celou tu budovu rozstříleli.
Všechna okna jsou zničená.
- Natašo... - A auto shořelo.
Nějak to pořešíme.
Já nemůžu.
Jste lidi nebo nějaká zvířata?
Co budete dělat s hračkami? Budete si teď hrát s míčem?
- Vraťte to. Chcete ukrást všechno? - Tak si ten míč, kurva, vezmi.
Co tu vůbec děláte?
Kudy to lezete? Proč sem vůbec lezete?
Je tu snad nějaká charita nebo co?
Máme děti na levém břehu.
Proč si berete něco, co vám nepatří? Zloději!
- Na zem. - To je můj manžel.
To by stačilo. Jděte domů. Vypadněte.
Jděte domů. Domů.
Ti zkurvysynové vykrádají obchody a banky.
Bastardi.
Lidi, držte spolu.
Není důvod k panice.
Není důvod k rabování. Budete tu dál žít. Tohle je váš domov.
Proč ničíte okna ve vašich vlastních obchodech?
Otevřou dnes ten humanitární koridor?
Nejdřív ženy, děti a pak starší.
Muži si seženou vodu sami.
V Mariupolu jsou studny poblíž každého mostu.
Město se velmi rychle proměnilo.
Když jsme byli v nemocnici,
řekl mi jeden z doktorů:
"Válka je jako rentgen.
Ukazuje, co je v lidech.
Díky.
Dobří lidé se stávají lepšími,
špatní lidé horšími."
- Vasya chce taky přežít. - Taky chce žít.
- Odkud ho máte? - Je to náš mazlíček.
Nemůžete ho opustit.
A já jsem si říkal:
"Nejsou to jenom bomby, nedostatek jídla a vody.
Je to izolace, neschopnost kontaktovat své příbuzné,
abyste zjistili, co se děje v ostatních městech.
Lidé si nabíjejí telefony na generátoru...
jen aby je mohli používat jako baterky.
Odříznutí.
Cítíme se naprosto stejně.
Ještě stále se nám nepodařilo odeslat naše záběry.
- Neplač. - Jak neplač?
Jak neplač?
Já chci domů, zpátky do práce.
Je mi líto mého města, jeho lidí.
Je mi líto dětí.
Je vám jedno, kdo bude kontrolovat město?
Nechci, aby padlo do rukou Rusů.
Nechci žít v Rusku. Chci žít na Ukrajině.
Nechci tady Rusko.
Nechci ho tu ani trochu. Absolutně ne.
Plamen vyhasíná.
Už nemáme petrolej, takže zhasne.
Když v noci sledujeme
letecké ostřelování,
naše telefony náhle chytnou signál.
Rozdělil jsem záběry do desetivteřinových klipů,
a dal jsem tři telefony na okno, abych je odeslal.
Bomby nadále dopadají
na město Mariupol na jihu Ukrajiny,
které bylo zcela obklíčeno ruskými jednotkami.
Rusové tvrdí, že neútočí na civilisty.
Tohle je 18měsíční Kiril.
Lékaři se pokoušeli chlapce zachránit.
Nepodařilo se jim to.
DEN 14
9. března
Jako nějaká nemoc se válka šíří městem.
Jsme zpátky ve 2. nemocnici.
Několik místních obyvatel
neustále sbírá těla, aby je mohli pohřbít.
Poznávám to prostěradlo.
To je Ilja, ten chlapec, kterého zabili, když hrál fotbal.
- Je to náročné? - Jo, je to těžké.
Někde mezi těmito černými pytli
jsou i ostatní děti, které jsme filmovali.
Jak se cítíte?
Jakmile začnu mluvit, tak se rozbrečím. Nedokážu mluvit.
Prosím, řekněte, co cítíte.
Jestli cítím...
Já nevím, co cítím. Co můžete cítit v takovéto situaci?
Jde o to, že tohle musí skončit.
Nevím, čí je to vina a čí ne a kdo to začal.
Ale ať už jdou všichni do prdele...
ti, co tohle začali.
Přijíždí další nákladní vůz.
Těla z ulic.
Snažím se ze všech sil na tohle všechno zapomenout.
Ale kamera mi to nedovolí.
Rázová vlna.
V uších a po těle cítíte změnu tlaku.
Schovali jsme se ve vchodu do budovy...
a čekali jsme na další útok,
a doufali, že nás nezasáhne.
Proč je to sakra zamčené?
Vrací se to.
- Kam ta bomba dopadla? - Tam kousek dál.
Kam tam?
Vydali jsme se na vrchol té budovy
a viděli jsme kouř několik bloků od nás.
Je to nemocnice.
Tady. Tady.
Je to chirurgické křídlo, dvoupatrová budova, kde dřív bývala porodnice.
Rychle, pojďte.
- Co je to za budovu. - Támhle. Rychle, běžte.
- Nemáte někdo vodu? - To je v pořádku, Toničko.
Jsem v pořádku. V pořádku.
Kam mám jít?
Běžte tam.
Kam?
- Tady. - Bože!
Auta jsou zničena.
Uklidněte se.
Ruce a nohy máte v pořádku? Všechno v pořádku?
- Moje máma. - Kde je moje máma?
Ona je...
- Běžte dovnitř. - Rychle dovnitř!
Uklidněte se. Žádnou paniku.
Pozor. Jděte, jděte.
- Jděte. - Kam?
Rychle dolů. Žádnou paniku.
Počkejte tam. Trochu to nadzvedněte.
No tak. No tak.
Snažím se zjistit,
kolik je tu mrtvých a zraněných.
Ale v tomhle chaosu nikdo nemá čas reagovat.
Musíme je převézt do jiné porodnice.
- Jak se cítíte? - Hm?
- Jak se cítíte? - Dobře. Jsem v pořádku.
- Dobrá, jdeme. - Vezmu vaše věci.
Mockrát díky.
Třetí podlaží. Je tu někdo naživu?
Natočil jste ty děti, co opouštěly nemocnici?
Natočili jsme všechno, i ty těhotné ženy.
- Zvládly to? - Jo.
Ukažte to těm zasraným Rusům.
Jméno policejního důstojníka, který s námi mluvil je Vladimír.
Chce udělat prohlášení.
- Můžu? - Jo, dívejte se na mě.
Dnes spáchali ruští okupanti těžký válečný zločin,
protože odstřelovali centrum Mariupolu,
při čemž zničili bombami porodnici.
A pak chtěl ještě jednou.
Ruské jednotky spáchaly...
válečné zločiny.
Naše rodiny, naše ženy,
naše děti potřebují pomoc.
Naši lidé potřebují pomoc od mezinárodního společenství.
Prosím, pomozte Mariupolu.
Vladimír nám ukázal jediné místo ve městě,
kde je možné chytnout signál a odeslat záběry.
Pokračujte rovně, tam vepředu napravo.
Před vykradeným zelinářstvím
na Budivelinykivově třídě.
Letadlo.
Do prdele, rychle se schovejte.
Tady nás můžou zasáhnout.
Letecké nálety probíhají neustále.
- Kam jste se dostali? - Támhle.
Je tam internet?
Vladimír říká, že záběry z porodnice
změní vývoj války.
Ale my jsme viděli tolik mrtvých lidí,
mrtvých dětí.
Jak by mohla další smrt cokoliv změnit?
Při leteckých útocích na město Mariupol
byla zničena dětská nemocnice s porodnicí.
Bezprostřední následky bombardování
byly natočeny přímo v porodnici,
aby je svět viděl.
Hrůza a zkáza.
Tohle je bez pochyb ten nejodpornější útok,
který jsme zatím mohli vidět.
Associated Press také uvádí,
že zaměstnanci technických služeb museli vykopat
masové hroby, aby mohli pohřbít mrtvé.
Ukrajinský prezident Volodymyr Zelenskyj
nazval tento útok válečným zločinem.
To, co dělají ruští okupanti
v Mariupolu je naprosté zvěrstvo.
DEN 15
10. března.
Město je stále bombardováno.
A teď slyším i těžké dělostřelectvo.
To značí, že Rusové pronikli do města.
Vladimír, důstojník, kterého jsme včera potkali, je s námi.
Jsme pod těžkým leteckým útokem, kdo můžete, rychle dorazte.
Poslední požární stanice ve městě,
zničená dalším leteckým útokem.
Nevím, jestli to přežil.
Snažíme se nezdržovat dlouho na stejném místě.
Největší univerzita ve městě je také zničená.
Je tam letadlo.
Každý den nová zranění.
Co se děje?
Stěhuju se za svojí ženou.
Co se stalo s městem?
No, vidíte, že střílejí.
Co můžu říct?
- To je život. - Proč se stěhujete?
Můj dům už nestojí.
Proto se stěhuju. Kde bych jinak byl?
Co se stalo s vaším domem?
Vyhodily ho do vzduchu. Asi ho zasáhla bomba.
- Jak se jmenujete? - Alexander.
Já jste Mstyslav. Jak se jmenujete příjmením?
Ivanov.
- Díky. - Není zač.
Žil jsem ve Volonterivce.
- A kde budu žít teď? - Jak dlouho už jdete?
- Asi čtyři hodiny. - Pod útokem?
A co mám dělat? Oni útočí a já jdu.
Tak to je.
Vrátili jsme se, abychom chytli signál
na AV hotspotu. Budivelinykivova třída.
Je to stále jediné místo, kde lze chytit internet.
Je policejní zákaz vycházení, takže nás doprovází Vladimir.
Hoši, vaše zprávy jsou virální.
Udělali jste obrovskou věc.
Kdybyste tohle neudělali, tak by se nikdo nic nedozvěděl.
Sledujeme zprávy
a bavíme se s editory.
Promiň, cože?
Momentíček...
Vrací se to, počkej.
Počkej, počkej, počkej...
Ten zkurvysyn tady lítá dokola.
Teď už tě slyším.
Myslím, že za celý den snad dneska nebyla chvilka,
kdy by nebyla ta letadla ve vzduchu.
Prognóza je velmi pesimistická.
Myslím, že už obsadili levý břeh.
Předávám jim poslední zprávy.
Ale jsou to otřesné zprávy i pro nás.
Dobrá.
Příběhy těchto žen shrnují tragédii,
která se odehrává na Ukrajině.
A i jejich utrpení bylo zpochybněno
ruskými představiteli na Twitteru a ve zprávách,
kde tvrdí, že se jedná o herce.
Jde o falešné zprávy s podvrženými fotkami a záběry.
Nejnověji se tyto falešné zprávy šíří z Mariupolu.
Tato porodnice byla již dříve
obsazena Azovskými jednotkami a dalšími radikály.
Všechny ty těhotné ženy, všechny sestřičky,
všichni zaměstnanci už odtud byli dávno vyhnáni.
Údajné bombardování je jen uměle vyvolanou provokací.
Nemocnice se změnila na filmovou scénu s kulisami a herci.
První fotografie byly zveřejněny známým
Ukrajinským dokumentaristou Jevhenem Maloljetkou,
který pracuje pro západní média.
Tohle je informační terorismus.
DEN 16
Doufali jsme, že ta těhotná žena na nosítkách to přežila.
Tak jsme se vydali pátrat po ní
a dalších obětech z 2. nemocnice.
Vojáci střeží vstup.
Vladimir říká, že je to teď rudá zóna.
Rusové pronikli do sousedství.
Takže nás doprovází.
Patro za patrem hledáme ty těhotné ženy.
Není tu porodnice, tak jsme se vydali na oddělení chirurgie.
Chirurgové jsou přepracovaní a docházejí nám sedativa.
Tenhle šrapnel jsme vyjmuli z pacienta.
Podržte tu hadici.
Nakonec jsme našli jednu z doktorek,
která ošetřovala tu ženu na lehátku.
Řekněte nám, nedovezli vám sem po bombardování těhotnou ženu?
Ano, dovezli sem 30letou těhotnou ženu.
Bylo to její první těhotenství. Nebyla šance, že by to přežila.
Měla rozdrcenou pánev a ztratila spoustu krve.
Dělali jsme vše, co bylo v našich silách.
Ale nebylo možné ji zachránit.
Zemřela a stejně tak dítě v její děloze.
Plod jsme vyjmuli.
Jmenovala se Irina.
Říkali, že křičela:
"Zabte mě!", když ji sem přivezli.
Věděla, že její dítě bylo mrtvé.
Jsou tu další přeživší.
Jedna z nich právě porodila.
Jinou berou na operační sál.
Přišla o kus nohy při útoku
a doktoři se obávají o její dítě.
Počkat, počkat, počkat. Uděláme to znovu.
No tak, no tak, nohy, uši, nohy.
Otočte hlavu dolů.
Okamžitě otevřela své oči.
Kdo je moje malé miminko?
Ona přežila zničení 3. nemocnice.
Byla rozbombardovaná, proto je převezli sem.
Přežily to i s matkami. Všechny tady porodily.
Nemáme tu ani porodní oddělení. Máme tu jenom gynekologii.
Všichni ti pacienti jsou ze 3. nemocnice.
Tohle jsou děti a...
Máš hlad? Musíme počkat, maličká.
- Ó, ona má hlad. - Je to malá hladová holčička.
- Tohle je nálet? - Ano.
Všichni ven z operačního sálu. Všichni!
Musíme odejít.
Ale chodba je plná lidí,
kteří přišli o domovy, o své blízké...
Vydali jsme se všichni do domu mého bratra,
abychom neměli takový strach.
Všechny ženy a děti šly dolů do sklepa.
Pak dopadla bomba.
Zůstali jsme pod sutinami ve sklepě.
Dvě děti zemřely.
Nemohli jsme je zachránit.
Té holčičce bylo sedm let a chlapci bylo pět.
Co vám mám říct? Že jsme strávili dva týdny v pekle?
Nevíte, kam utéct.
Kdo nám vrátí naše děti zpátky? Kdo?
Mířili jsme k východu, ale nemohli jsme odejít.
Vojáci nám řekli, že tam někdo střílí
a zasáhl zdravotní sestru přímo před nemocnicí.
- U hlavního vchodu? - Ano, někde támhle.
Zachovejte maximální bezpečnostní opatření.
Udělejte cestu.
Dva vojáci jsou stále obklíčeni.
Kde jsi?
- Je za tím autem na boku. - Nevidím tě.
Právě přijela ambulance.
Běžte okolo.
Opatrně, opatrně.
Do prdele.
Stačí jakýkoliv pohyb nebo jenom náznak.
Zpátky.
Dereku, pojď sem.
Dobrá práce, brácho, dobrá práce.
Popiš nám tu situaci.
- Momentíček. - Dýchej.
- Musím si zapálit. - No tak.
Pojďte dovnitř, rychle.
Rychle dovnitř.
Neberte to dítě s sebou. Jděte sama.
Slyšeli jsme nějaký rachot.
Signál 580, signál 580.
- Je to tank? - Já nevím, možná.
- Vidíte to? - To není náš. Je to "Z".
Jdete sem?
Právě se zastavili.
Utíkali jsme na sedmé patro,
do naší pozorovatelny.
Je to riskantní.
Horní patra nemocnice můžou ostřelovat,
ale máme odsud lepší výhled.
Pozor, před 2. nemocnicí je tank se "Z".
Mám vizuální kontakt, u 2. nemocnice.
Před kostelem, kde jsou ty autobusy.
Jsou tu tanky s písmenem "Z".
Nahrávejte to.
Signál 112, přepínám.
Tak jo, na Kuprinově ulici jsou dva další tanky s písmenem "Z".
Přibližují se.
Pokud nedorazí posily,
nebudou vojáci dole schopni je zastavit.
Převezmou kontrolu nad nemocnicí.
Otáčejí hlaveň.
Rychle, rychle.
Musí se blížit i z druhé strany.
- Je jich moc. Blíží se další. - Kde?
- Na druhé straně. - Takže se jim podařilo prolomit?
Jevgeniji, kryj se.
- Jsou tu snajpři, vzpomínáš? - Jo.
Co jsme měli dělat?
Potřebovali jsme poslat ty záběry.
Přeživší z bombardování porodnice.
Tanky střílející na obytné domy.
Není tu žádné připojení.
A nemůžeme se dostat k autu.
A i kdyby se nám to podařilo, říká Vladimír,
že by nás Rusové přiměli říct,
že všechno, co jsme zveřejnili, byla lež.
Bezesná noc.
Horečnaté myšlenky na minulost,
přítomnost a budoucnost se mi honí hlavou.
Chtěl bych, aby to všechno skončilo, ale nevím, jak to udělat.
V mysli se potácím mezi návratem domů a válkou.
Pokud se mě mé dcery někdy zeptají:
"Co jsi udělal, abys ukončil tohle šílenství,
tenhle sadistický destrukční virus?"
Rád bych jim dal odpověď.
DEN 17
Tohle je speciální vojenská jednotka.
Celou noc jsme se ukrývali v nemocnici.
Vladimír použil poslední
ze svých baterek do vysílačky, aby je kontaktoval.
Dnes ráno dorazili
na chirurgické oddělení, aby nás zachránili.
Řekli nám, že už jsme za nepřátelskou linií.
Pořád ještě na sobě máme uniformy, které nám dali doktoři
pro případ, že by Rusové v noci vtrhli do nemocnice.
Jdeme. Jdeme. Pokračujte, rychle. Pohyb.
- Jdeme, jdeme. Rychle. - Tak jdeme.
Romo, Romo, jdeme.
Romo, veď nás.
Utíkejte, utíkejte, utíkejte.
Utíkáme,
opouštíme doktory, kteří nám poskytli úkryt,
těhotné ženy, které čelily bombardování,
lidi, kteří byli na chodbách nemocnice,
protože nemají kam jít.
Jdeme, jdeme, jdeme.
Vidíte tu ukrajinskou vlajku?
Vy tři jděte do toho auta.
DEN 20
Rusové převzali kontrolu
nad nemocnicí jen pár hodin poté, co jsme utekli.
Obsadili levý břeh
s výjimkou Azovstalské ocelárny.
A postupují k centru města.
Ukrajinské jednotky se brání, ale čelí přesile.
Město pomalu umírá, jako lidská bytost.
V den, kdy jsme utekli z nemocnice,
nás vojenská jednotka s Vladimirem
přesunula do oblasti, která byla ještě pod ukrajinskou kontrolou.
A několik dní jsme se pokoušeli najít cestu
jak se dostat z města se všemi těmi nahrávkami.
Oni ten dům zničili!
13. března.
Ostřelování obytných zón pokračuje.
Tati.
Letí letadlo.
Do prdele. Shazují šrapnely.
Rychle, rychle, rychle.
Bez jakýchkoliv informací
neví lidi, kdo za to vlastně může.
- Neotevřeli ten koridor. - Je to vaše vina.
- Že je to moje vina? - No jistě.
- Kdo na nás útočí? - Tohle dělají Rusové.
My jsme řekli: "Dostaňte děti pryč."
Kéž by aspoň přijeli hasiči uhasit ten oheň.
Před třemi dny Rusové zničili poslední požární stanici.
Přijde vám to zajímavé?
Natočte nás. Ukrajinská armáda nás bombarduje.
Jo, pitomci, klidně si nás natočte.
Kdo nás bombarduje?
Pojďte.
Počkej, počkej, počkej.
Vladimír trvá na tom,
že musíme najít způsob, jak odsud odjet.
Ale už nemáme naši dodávku.
Nechali jsme ji v nemocnici.
A kdokoliv, kdo by nás s našimi kamerami
a harddisky vezl skrze kilometry okupované oblasti,
by velmi riskoval.
15. března nám editoři poslali tuhle zprávu:
"Včera se několika lidem podařilo
odjet s konvojem Červeného kříže
a další odjíždí dneska."
Vydali jsme se do poslední funkční nemocnice ve městě.
Konvoj Červeného kříže už odjel.
Vydržte, zůstaňte tu se mnou.
Kam ho vezmeme?
Tak jo, dámy, pohyb.
- Kde je... - Nevím.
Přál bych si toho moct udělat víc.
Zůstat tu déle.
Ale musíme odjet.
Jeden z doktorů nám říká, ať s ním jdeme do sklepa.
Opatrně, všude jsou tu střepy.
Tady tudy dolů.
Tohle jsou ti, které jsme nedokázali zachránit.
Neukážu vám obličej.
Podívejte, jak je maličký.
Je to těžké.
Velmi těžké.
Zvyknete si na všechno, ale na konci dne to nemůžete dostat z hlavy.
Musíme dohnat konvoj.
Vladimir říká, že nás tam může zkusit zavézt.
Říkám mu, že je to nebezpečné.
On nám ale chce pomoct dostat náš materiál ven.
A pořád doufá, že pokud svět uvidí,
všechno, co se stalo v Mariupolu, tak konečně
získá všechna tahle hrůza nějaký smysl.
Vladimirovo auto bylo poškozeno
při bombardování, ale jako zázrakem stále funguje.
Jsme s jeho rodinou.
Projeli jsme 100 kilometry okupovaného území
a 15 ruskými checkpointy.
Kamery a harddisky jsme měli ukryté pod sedačkami.
Za soumraku jsme dohnali konvoj Červeného kříže.
Včera jsem řekl jednomu z těch vojáků, kteří nás
dostali z nemocnice: "Díky, že jste nás zachránili."
On řekl: "Díky, že vyprávíte příběh tohohle města."
A jak odjíždíme pryč, tam musím pořád
myslet na všechny ty lidi,
jejichž tragédie zůstaly zatím skryté.
Uvidím své dcery.
A mohu jen doufat, že tito lidé
přežijí a budou také se svými rodinami.
Celkový počet uprchlíků,
kteří zatím uprchli z Ukrajiny se blíží téměř 3 miliónům.
A Rusové dál pokračují
v obkličování a vyhladovování Mariupolu.
Dnes ráno jsme dostali nové video
s 2000 aut, která se podle autorit zvládla dostat
ven z Mariupolu skrze humanitární koridor,
a které Rusové nezastavili.
Devastující záběry nyní přicházejí z Mariupolu,
kde podle starosty si smrt vybrala už
20.000 obětí od začátku války.
Lidé jsou tu bez zásob jídla a vody,
bez internetu a bez přístupu k okolnímu světu.
Byla to tragédie.
Tato žena a její nenarozené dítě zemřeli.
A víme o zvěrstvech, která byla páchána
uvnitř Mariupolu od žurnalisty z Associated Press.
Jediný žurnalista, který zůstal
i po ruském bombardování byl svědkem toho,
co se stalo nezapomenutelnými obrazy z války.
AP reportéři na místě
ukázali světu masový hrob v Mariupolu.
Mluvím o masových hrobech
v Mariupolu v nichž jsou těla mrtvých dětí.
Byli tam žurnalisté z AP.
Viděl jsem tolik falešných zpráv.
Ten, kdo vyhraje informační válku, vyhraje i tu skutečnou.
Vy tomuhle opravdu věříte?
Vy opravdu věříte tomu, co tady říkáte?
Mariupol padl 86 dne.
Odhadované ztráty na životech během obléhání se vyšplhaly na 25.000.
Skutečné číslo bude pravděpodobně mnohem vyšší.
www.titulky.com